Audentis Fortuna iuvat, haec ait et secum versat, quos ducere contra vel quibus obsessos possit concredere muros. Interea Aeneas socios de puppibus altis pontibus exponit. Multi servare recursus languentis pelagi et brevibus se credere saltu, per remos alii. Speculatus litora Tarchon, qua vada non sperat nec fracta remurmurat unda, sed mare inoffensum crescenti adlabitur aestu, advertit subito proram sociosque precatur: Nunc, o lecta manus, validis incumbite remis;

Wackra barn, som ropa Pappa Ack! hwad fägnad innerlig, Kyßa, ta i famn och klappa, Iag tror wäl iag gifter mig. Men ännu et Ord i laget, tänk om iag och råkar på en, som är af förra slaget, huru wille det då gå; får iag och af sista stycket, och om iag skull' Änkling bli, mån tro då mig hulpe mycket giftermål och frijeri. Så står iag bland twenne lågar, dock, iag tror, iag låter bli, neij stor sak, iag tror iag wågar lyckan står dem dierfwom bij. Flickor kom, neij, blifwer ute, ack! hwart skall man wända sig, sist iag stannar i det slutet, Gud wet om iag gifter mig.


Tyst likwäl i kulna Sängar, roligt är at ha kamrat, Wacker Flicka, wackra pengar, Wackra gods samt hof och Stat.Tyst likwäl i kulna Sängar, roligt är at ha kamrat, Wacker Flicka, wackra pengar, Wackra gods samt hof och Stat. Wackra barn, som ropa Pappa Ack! hwad fägnad innerlig, Kyßa, ta i famn och klappa, Iag tror wäl iag gifter mig. Men ännu et Ord i laget, tänk om iag och råkar på en, som är af förra slaget, huru wille det då gå; får iag och af sista stycket, och om iag skull' Änkling bli, mån tro då mig hulpe mycket giftermål och frijeri. Så står iag bland twenne lågar, dock, iag tror, iag låter bli, neij stor sak, iag tror iag wågar lyckan står dem dierfwom bij.


Ultro occurramus ad undam, dum trepidi egressisque labant vestigia prima. Audentis Fortuna iuvat, haec ait et secum versat, quos ducere contra vel quibus obsessos possit concredere muros. Interea Aeneas socios de puppibus altis pontibus exponit. Multi servare recursus languentis pelagi et brevibus se credere saltu, per remos alii. Speculatus litora Tarchon, qua vada non sperat nec fracta remurmurat unda, sed mare inoffensum crescenti adlabitur aestu, advertit subito proram sociosque precatur:


Nunc coniugis esto quisque suae tectique memor, nunc magna referto facta, patrum laudes. Ultro occurramus ad undam, dum trepidi egressisque labant vestigia prima. Audentis Fortuna iuvat, haec ait et secum versat, quos ducere contra vel quibus obsessos possit concredere muros. Interea Aeneas socios de puppibus altis pontibus exponit. Multi servare recursus languentis pelagi et brevibus se credere saltu, per remos alii.


in manibus Mars ipse viris. Nunc coniugis esto quisque suae tectique memor, nunc magna referto facta, patrum laudes. Ultro occurramus ad undam, dum trepidi egressisque labant vestigia prima. Audentis Fortuna iuvat, haec ait et secum versat, quos ducere contra vel quibus obsessos possit concredere muros. Interea Aeneas socios de puppibus altis pontibus exponit.


ultro animos tollit dictis atque increpat ultro Quod votis optastis, adest, perfringere dextra; in manibus Mars ipse viris. Nunc coniugis esto quisque suae tectique memor, nunc magna referto facta, patrum laudes. Ultro occurramus ad undam, dum trepidi egressisque labant vestigia prima. Audentis Fortuna iuvat, haec ait et secum versat, quos ducere contra vel quibus obsessos possit concredere muros.


nobis, cum semel occidit brevis lux, nox est perpetua una dormienda. da mi basia mille, deinde centum, dein mille altera, dein secunda centum, deinde usque altera mille, deinde centum, dein, cum milia multa fecerimus, conturbabimus illa, ne sciamus, aut ne quis malus invidere possit, cum tantum sciat esse basiorum. Flavi, delicias tuas Catullo, ni sint inlepidae atque inelegantes, velles dicere, nec tacere posses. verum nescio quid febriculosi scorti diligis: hoc pudet fateri.

Menniskio-lijf icke så; när det, en gång skrijder vnder; Kommeret aldrig igen; men blijr i det ewiga Mörka. Detta betänck; och leff, så länge du lefwer i werlden. Migh fölg; träd mig bij; på lust, och frögdige dagar, Skal dig ey wara brist: Skön Qwinfolck, lustige bröder, Spel, och Sång, gott wijn, miuck Säng, och kräslige Retter, Dig skole wara beredd, så Natt, som Dag, och all ögn-bleck. FRÖJA skal wara digh huld, mijn alsom-käreste Syster, FRÖJA dess öfwerwälde beherskar Jorden, och Hafwet, Himmel och all Element; bland Gudar, och alla Gudinnor, Älst, och den ädlest' hon är; als-lefwande Moder, och Amma. Hon skal blifwa din all-daga gäst, och liuflige bij-wist; LEEKAR, och LÖYE därhoos, med SKÄMT oc all' artige PVSSAR.


Men kommer upp, och mörnar igen, hwar morgon, å skifftes: Menniskio-lijf icke så; när det, en gång skrijder vnder; Kommeret aldrig igen; men blijr i det ewiga Mörka. Detta betänck; och leff, så länge du lefwer i werlden. Migh fölg; träd mig bij; på lust, och frögdige dagar, Skal dig ey wara brist: Skön Qwinfolck, lustige bröder, Spel, och Sång, gott wijn, miuck Säng, och kräslige Retter, Dig skole wara beredd, så Natt, som Dag, och all ögn-bleck. FRÖJA skal wara digh huld, mijn alsom-käreste Syster, FRÖJA dess öfwerwälde beherskar Jorden, och Hafwet, Himmel och all Element; bland Gudar, och alla Gudinnor, Älst, och den ädlest' hon är; als-lefwande Moder, och Amma.


Solen bärgas, och hwar dagh wanskar Han Liuset i mörker; Men kommer upp, och mörnar igen, hwar morgon, å skifftes: Menniskio-lijf icke så; när det, en gång skrijder vnder; Kommeret aldrig igen; men blijr i det ewiga Mörka. Detta betänck; och leff, så länge du lefwer i werlden. Migh fölg; träd mig bij; på lust, och frögdige dagar, Skal dig ey wara brist: Skön Qwinfolck, lustige bröder, Spel, och Sång, gott wijn, miuck Säng, och kräslige Retter, Dig skole wara beredd, så Natt, som Dag, och all ögn-bleck.


Ach! at ock ingen Dröm är vthi den ewige Sömnen! Solen bärgas, och hwar dagh wanskar Han Liuset i mörker; Men kommer upp, och mörnar igen, hwar morgon, å skifftes: Menniskio-lijf icke så; när det, en gång skrijder vnder; Kommeret aldrig igen; men blijr i det ewiga Mörka. Detta betänck; och leff, så länge du lefwer i werlden.


Hwad är ock lucht, och smak, där hwarken är ång, eller anda? Ach! at ock ingen Dröm är vthi den ewige Sömnen! Solen bärgas, och hwar dagh wanskar Han Liuset i mörker; Men kommer upp, och mörnar igen, hwar morgon, å skifftes: Menniskio-lijf icke så; när det, en gång skrijder vnder; Kommeret aldrig igen; men blijr i det ewiga Mörka.


soles occidere et redire possunt: nobis, cum semel occidit brevis lux, nox est perpetua una dormienda. da mi basia mille, deinde centum, dein mille altera, dein secunda centum, deinde usque altera mille, deinde centum, dein, cum milia multa fecerimus, conturbabimus illa, ne sciamus, aut ne quis malus invidere possit, cum tantum sciat esse basiorum. Flavi, delicias tuas Catullo, ni sint inlepidae atque inelegantes, velles dicere, nec tacere posses. verum nescio quid febriculosi scorti diligis:


Vivamus, mea Lesbia, atque amemus, rumoresque senum severiorum omnes unius aestimemus assis. soles occidere et redire possunt: nobis, cum semel occidit brevis lux, nox est perpetua una dormienda. da mi basia mille, deinde centum, dein mille altera, dein secunda centum, deinde usque altera mille, deinde centum, dein, cum milia multa fecerimus, conturbabimus illa, ne sciamus, aut ne quis malus invidere possit, cum tantum sciat esse basiorum. Flavi, delicias tuas Catullo, ni sint inlepidae atque inelegantes, velles dicere, nec tacere posses.


nunc recondita senet quiete seque dedicat tibi, gemelle Castor et gemelle Castoris. Vivamus, mea Lesbia, atque amemus, rumoresque senum severiorum omnes unius aestimemus assis. soles occidere et redire possunt: nobis, cum semel occidit brevis lux, nox est perpetua una dormienda. da mi basia mille, deinde centum, dein mille altera, dein secunda centum, deinde usque altera mille, deinde centum, dein, cum milia multa fecerimus, conturbabimus illa, ne sciamus, aut ne quis malus invidere possit, cum tantum sciat esse basiorum.


sed haec prius fuere: nunc recondita senet quiete seque dedicat tibi, gemelle Castor et gemelle Castoris. Vivamus, mea Lesbia, atque amemus, rumoresque senum severiorum omnes unius aestimemus assis. soles occidere et redire possunt: nobis, cum semel occidit brevis lux, nox est perpetua una dormienda.


SIMO Quod plerique omnes faciunt adolescentuli, Ut animum ad aliquod studium adiungant, aut equos Alere aut canes ad venandum, aut ad philosophos: Horum ille nihil egregie praeter caetera Studebat: et tamen omnia haec mediocriter. Gaudebam. SOSIA Non iniuria: nam id arbitror Apprime in vita esse utile ut ne quid nimis. SIMO Sic vita erat: facile omnes perferre ac pati Cum quibus erat cunque una: iis sese dedere:

Men där tijden dig blefwe lång, och skulle sig hända, At een otijdig lust skulle binda din hug til at läsa; Så ware dig befalt den härlige Lärare Nafo, (Nafo / Naso) I sijn Gilliare-konst; Amadis, Marcolfus, och andre, Som i gemeen, äre tryckte på Dansk; Melusina. Keyser Octavian, Finck Riddare, skön Magelona. Samt den tröst-rijke kärleeks-lärdoms-fulle Diana, Schäfer Amandus, kysk' Amaranth', Eromena, Chariclia, Eurialus, Fiametta, Calisto, le Cento-novella, Vgelspegel, ändoch hon är något grof uti Pussar, (ERRATA: han) Jämte den tijd-fördrijflige Claus, bör' inte förachtas. När du nu kommer til högre förstånd, och wilst uti Lärdom Yppare blifu' än all' andre; så läs, och lägg opå hierta, La Macaronica di Coccaj, Rabelais, La Lucerna: Picaro, samt Picara, La Pippa di Pietr' Aretino, Samt den högt-stiliserad' Retorica delle Puttane;


Du är aff ädlare blod; dijn ätt det skulle wanähra. Men där tijden dig blefwe lång, och skulle sig hända, At een otijdig lust skulle binda din hug til at läsa; Så ware dig befalt den härlige Lärare Nafo, (Nafo / Naso) I sijn Gilliare-konst; Amadis, Marcolfus, och andre, Som i gemeen, äre tryckte på Dansk; Melusina. Keyser Octavian, Finck Riddare, skön Magelona. Samt den tröst-rijke kärleeks-lärdoms-fulle Diana, Schäfer Amandus, kysk' Amaranth', Eromena, Chariclia, Eurialus, Fiametta, Calisto, le Cento-novella, Vgelspegel, ändoch hon är något grof uti Pussar, (ERRATA: han) Jämte den tijd-fördrijflige Claus, bör' inte förachtas.


Sudle sig Skrifwar' uti sitt bleck; lät Clerker, och Dieknar Möda sig i sijn bok; leef Mätare Circlar, och Pännor. Du är aff ädlare blod; dijn ätt det skulle wanähra. Men där tijden dig blefwe lång, och skulle sig hända, At een otijdig lust skulle binda din hug til at läsa; Så ware dig befalt den härlige Lärare Nafo, (Nafo / Naso) I sijn Gilliare-konst; Amadis, Marcolfus, och andre, Som i gemeen, äre tryckte på Dansk; Melusina. Keyser Octavian, Finck Riddare, skön Magelona.


Pfuy! skulle blifwa dijn tack; hwad skulle full Systrarne säya? Sudle sig Skrifwar' uti sitt bleck; lät Clerker, och Dieknar Möda sig i sijn bok; leef Mätare Circlar, och Pännor. Du är aff ädlare blod; dijn ätt det skulle wanähra. Men där tijden dig blefwe lång, och skulle sig hända, At een otijdig lust skulle binda din hug til at läsa; Så ware dig befalt den härlige Lärare Nafo, (Nafo / Naso) I sijn Gilliare-konst; Amadis, Marcolfus, och andre, Som i gemeen, äre tryckte på Dansk; Melusina.


Grepe du een under kinn, eller komme wid hals, eller handen; Pfuy! skulle blifwa dijn tack; hwad skulle full Systrarne säya? Sudle sig Skrifwar' uti sitt bleck; lät Clerker, och Dieknar Möda sig i sijn bok; leef Mätare Circlar, och Pännor. Du är aff ädlare blod; dijn ätt det skulle wanähra. Men där tijden dig blefwe lång, och skulle sig hända, At een otijdig lust skulle binda din hug til at läsa;


SOSIA Ita est. SIMO Quod plerique omnes faciunt adolescentuli, Ut animum ad aliquod studium adiungant, aut equos Alere aut canes ad venandum, aut ad philosophos: Horum ille nihil egregie praeter caetera Studebat: et tamen omnia haec mediocriter. Gaudebam. SOSIA Non iniuria: nam id arbitror Apprime in vita esse utile ut ne quid nimis.


Nam is postquam excessit ex ephebis, Sosia, Liberius vivendi fuit potestas: nam antea Qui scire posses, aut ingenium noscere, Dum aetas, metus, magister, prohibebant? SOSIA Ita est. SIMO Quod plerique omnes faciunt adolescentuli, Ut animum ad aliquod studium adiungant, aut equos Alere aut canes ad venandum, aut ad philosophos: Horum ille nihil egregie praeter caetera Studebat: et tamen omnia haec mediocriter. Gaudebam.


Eo pacto et gnati vitam, et consilium meum Cognosces, et quid facere in hac re te velim. Nam is postquam excessit ex ephebis, Sosia, Liberius vivendi fuit potestas: nam antea Qui scire posses, aut ingenium noscere, Dum aetas, metus, magister, prohibebant? SOSIA Ita est. SIMO Quod plerique omnes faciunt adolescentuli, Ut animum ad aliquod studium adiungant, aut equos Alere aut canes ad venandum, aut ad philosophos: Horum ille nihil egregie praeter caetera Studebat: et tamen omnia haec mediocriter.


SIMO Rem omnem a principio audies; Eo pacto et gnati vitam, et consilium meum Cognosces, et quid facere in hac re te velim. Nam is postquam excessit ex ephebis, Sosia, Liberius vivendi fuit potestas: nam antea Qui scire posses, aut ingenium noscere, Dum aetas, metus, magister, prohibebant? SOSIA Ita est. SIMO Quod plerique omnes faciunt adolescentuli, Ut animum ad aliquod studium adiungant, aut equos Alere aut canes ad venandum, aut ad philosophos:


Anchisa generate, deum certissima proles, Cocyti stagna alta vides Stygiamque paludem, di cuius iurare timent et fallere numen. Haec omnis, quam cernis, inops inhumataque turba est; portitor ille Charon; hi, quos vehit unda, sepulti. Nec ripas datur horrendas et rauca fluenta transportare prius quam sedibus ossa quierunt. Centum errant annos volitantque haec litora circum; tum demum admissi stagna exoptata revisunt.

Är ifrå Stygia putt, hin Stygges dotter och alster. Lusta geer hon sigh namn; Fru Lasta med rätta mon heta. Doch om laster och skam äre lust; om lust står i odygd; Billiga med alt foog, mon hon sig kalla Fru Lusta. Hwad gifwer hon för råd? Gud tröste den där opå lijter, Hon; Hon leder en wäg både jämn och breed utan omak, Geent, rätt fram, i fördärf; han glijder all makelig ut-åt Lutande; lätt til gångs; men bratt, och brattar' åt ändan, In til dess där är intet meer håld: den reesande måste, Ränn' och ränna til des han störter och stadnar i afgrundn.


Tag icke lättliga råd af den dig icke bekänd är, Denne som för dig stod, den du meentst wara Gudinna; Är ifrå Stygia putt, hin Stygges dotter och alster. Lusta geer hon sigh namn; Fru Lasta med rätta mon heta. Doch om laster och skam äre lust; om lust står i odygd; Billiga med alt foog, mon hon sig kalla Fru Lusta. Hwad gifwer hon för råd?


Denne dess pijpa så sött dig flistrar, och lockar i drömar? Tag icke lättliga råd af den dig icke bekänd är, Denne som för dig stod, den du meentst wara Gudinna; Är ifrå Stygia putt, hin Stygges dotter och alster. Lusta geer hon sigh namn; Fru Lasta med rätta mon heta. Doch om laster och skam äre lust; om lust står i odygd; Billiga med alt foog, mon hon sig kalla Fru Lusta.


Weetstu ock Ho den är, den med dig snackar i löndom? Denne dess pijpa så sött dig flistrar, och lockar i drömar? Tag icke lättliga råd af den dig icke bekänd är, Denne som för dig stod, den du meentst wara Gudinna; Är ifrå Stygia putt, hin Stygges dotter och alster. Lusta geer hon sigh namn; Fru Lasta med rätta mon heta.


See till; Stat stilla; betänck dig. Weetstu ock Ho den är, den med dig snackar i löndom? Denne dess pijpa så sött dig flistrar, och lockar i drömar? Tag icke lättliga råd af den dig icke bekänd är, Denne som för dig stod, den du meentst wara Gudinna; Är ifrå Stygia putt, hin Stygges dotter och alster.


Olli sic breviter fata est longaeva sacerdos: Anchisa generate, deum certissima proles, Cocyti stagna alta vides Stygiamque paludem, di cuius iurare timent et fallere numen. Haec omnis, quam cernis, inops inhumataque turba est; portitor ille Charon; hi, quos vehit unda, sepulti. Nec ripas datur horrendas et rauca fluenta transportare prius quam sedibus ossa quierunt. Centum errant annos volitantque haec litora circum;


Quidve petunt animae, vel quo discrimine ripas hae linquunt, illae remis vada livida verrunt? Olli sic breviter fata est longaeva sacerdos: Anchisa generate, deum certissima proles, Cocyti stagna alta vides Stygiamque paludem, di cuius iurare timent et fallere numen. Haec omnis, quam cernis, inops inhumataque turba est; portitor ille Charon; hi, quos vehit unda, sepulti. Nec ripas datur horrendas et rauca fluenta transportare prius quam sedibus ossa quierunt.


Aeneas, miratus enim motusque tumultu, Dic ait O virgo, quid volt concursus ad amnem? Quidve petunt animae, vel quo discrimine ripas hae linquunt, illae remis vada livida verrunt? Olli sic breviter fata est longaeva sacerdos: Anchisa generate, deum certissima proles, Cocyti stagna alta vides Stygiamque paludem, di cuius iurare timent et fallere numen. Haec omnis, quam cernis, inops inhumataque turba est; portitor ille Charon; hi, quos vehit unda, sepulti.


Navita sed tristis nunc hos nunc accipit illos, ast alios longe submotos arcet harena. Aeneas, miratus enim motusque tumultu, Dic ait O virgo, quid volt concursus ad amnem? Quidve petunt animae, vel quo discrimine ripas hae linquunt, illae remis vada livida verrunt? Olli sic breviter fata est longaeva sacerdos: Anchisa generate, deum certissima proles, Cocyti stagna alta vides Stygiamque paludem, di cuius iurare timent et fallere numen.


Sed quoniam, ut praeclare scriptum est a Platone, non nobis solum nati sumus ortusque nostri partem patria vindicat, partem amici, atque, ut placet Stoicis, quae in terris gignantur, ad usum hominum omnia creari, homines autem hominum causa esse generatos, ut ipsi inter se aliis alii prodesse possent, in hoc naturam debemus ducem sequi, communes utilitates in medium afferre mutatione officiorum, dando accipiendo, tum artibus, tum opera, tum facultatibus devincire hominum inter homines societatem. Fundamentum autem est iustitiae fides, id est dictorum conventorumque constantia et veritas. Ex quo, quamquam hoc videbitur fortasse cuipiam durius, tamen audeamus imitari Stoicos, qui studiose exquirunt, unde verba sint ducta, credamusque, quia fiat, quod dictum est, appellatam fidem. Sed iniustitiae genera duo sunt, unum eorum, qui inferunt, alterum eorum, qui ab iis, quibus infertur, si possunt, non propulsant iniuriam. Nam qui iniuste impetum in quempiam facit aut ira aut aliqua perturbatione incitatus, is quasi manus afferre videtur socio;

Födder är ingen Man för sijn skull alleen hijt i werlden, För sijn omätlige lust, eller all-stund-torstige swalg skull, Fåt hafwer ingen lijf. Ty såsom plantor och örter, Fänat, och Fogel, och Diur i skogen, och Fiskar i watnet, Alle til Menniskio-tiänst äre skapad', och ärnad' af Herran; Så är ock Mannenom Man, til fromma, den ene, den androm, Ordnat af Gudz försyn; den lägre skal tiäna dän högre: Torfftiger afla bröd af rijkom, med tiänster och slögder;


Skugg' utan kropp; een fyllning af wind; et hliom, och et Nord-blys. Födder är ingen Man för sijn skull alleen hijt i werlden, För sijn omätlige lust, eller all-stund-torstige swalg skull, Fåt hafwer ingen lijf. Ty såsom plantor och örter, Fänat, och Fogel, och Diur i skogen, och Fiskar i watnet, Alle til Menniskio-tiänst äre skapad', och ärnad' af Herran; Så är ock Mannenom Man, til fromma, den ene, den androm, Ordnat af Gudz försyn; den lägre skal tiäna dän högre:


Dygd utan dadlige Mildheet, een dunst är; een målning i watne; Skugg' utan kropp; een fyllning af wind; et hliom, och et Nord-blys. Födder är ingen Man för sijn skull alleen hijt i werlden, För sijn omätlige lust, eller all-stund-torstige swalg skull, Fåt hafwer ingen lijf. Ty såsom plantor och örter, Fänat, och Fogel, och Diur i skogen, och Fiskar i watnet, Alle til Menniskio-tiänst äre skapad', och ärnad' af Herran;


Där icke röns någe gott; där är ingen Gud, eller ähra. Dygd utan dadlige Mildheet, een dunst är; een målning i watne; Skugg' utan kropp; een fyllning af wind; et hliom, och et Nord-blys. Födder är ingen Man för sijn skull alleen hijt i werlden, För sijn omätlige lust, eller all-stund-torstige swalg skull, Fåt hafwer ingen lijf.


Gud är God, och sielve Godhetenes Vrsprung. Där icke röns någe gott; där är ingen Gud, eller ähra. Dygd utan dadlige Mildheet, een dunst är; een målning i watne; Skugg' utan kropp; een fyllning af wind; et hliom, och et Nord-blys. Födder är ingen Man för sijn skull alleen hijt i werlden,


e quo si quis sibi appetet, violabit ius humanae societatis. Sed quoniam, ut praeclare scriptum est a Platone, non nobis solum nati sumus ortusque nostri partem patria vindicat, partem amici, atque, ut placet Stoicis, quae in terris gignantur, ad usum hominum omnia creari, homines autem hominum causa esse generatos, ut ipsi inter se aliis alii prodesse possent, in hoc naturam debemus ducem sequi, communes utilitates in medium afferre mutatione officiorum, dando accipiendo, tum artibus, tum opera, tum facultatibus devincire hominum inter homines societatem. Fundamentum autem est iustitiae fides, id est dictorum conventorumque constantia et veritas. Ex quo, quamquam hoc videbitur fortasse cuipiam durius, tamen audeamus imitari Stoicos, qui studiose exquirunt, unde verba sint ducta, credamusque, quia fiat, quod dictum est, appellatam fidem. Sed iniustitiae genera duo sunt, unum eorum, qui inferunt, alterum eorum, qui ab iis, quibus infertur, si possunt, non propulsant iniuriam.


Ex quo, quia suum cuiusque fit eorum, quae natura fuerant communia, quod cuique obtigit, id quisque teneat; e quo si quis sibi appetet, violabit ius humanae societatis. Sed quoniam, ut praeclare scriptum est a Platone, non nobis solum nati sumus ortusque nostri partem patria vindicat, partem amici, atque, ut placet Stoicis, quae in terris gignantur, ad usum hominum omnia creari, homines autem hominum causa esse generatos, ut ipsi inter se aliis alii prodesse possent, in hoc naturam debemus ducem sequi, communes utilitates in medium afferre mutatione officiorum, dando accipiendo, tum artibus, tum opera, tum facultatibus devincire hominum inter homines societatem. Fundamentum autem est iustitiae fides, id est dictorum conventorumque constantia et veritas. Ex quo, quamquam hoc videbitur fortasse cuipiam durius, tamen audeamus imitari Stoicos, qui studiose exquirunt, unde verba sint ducta, credamusque, quia fiat, quod dictum est, appellatam fidem.


similisque est privatarum possessionum discriptio. Ex quo, quia suum cuiusque fit eorum, quae natura fuerant communia, quod cuique obtigit, id quisque teneat; e quo si quis sibi appetet, violabit ius humanae societatis. Sed quoniam, ut praeclare scriptum est a Platone, non nobis solum nati sumus ortusque nostri partem patria vindicat, partem amici, atque, ut placet Stoicis, quae in terris gignantur, ad usum hominum omnia creari, homines autem hominum causa esse generatos, ut ipsi inter se aliis alii prodesse possent, in hoc naturam debemus ducem sequi, communes utilitates in medium afferre mutatione officiorum, dando accipiendo, tum artibus, tum opera, tum facultatibus devincire hominum inter homines societatem. Fundamentum autem est iustitiae fides, id est dictorum conventorumque constantia et veritas.


ex quo fit, ut ager Arpinas Arpinatium dicatur, Tusculanus Tusculanorum; similisque est privatarum possessionum discriptio. Ex quo, quia suum cuiusque fit eorum, quae natura fuerant communia, quod cuique obtigit, id quisque teneat; e quo si quis sibi appetet, violabit ius humanae societatis. Sed quoniam, ut praeclare scriptum est a Platone, non nobis solum nati sumus ortusque nostri partem patria vindicat, partem amici, atque, ut placet Stoicis, quae in terris gignantur, ad usum hominum omnia creari, homines autem hominum causa esse generatos, ut ipsi inter se aliis alii prodesse possent, in hoc naturam debemus ducem sequi, communes utilitates in medium afferre mutatione officiorum, dando accipiendo, tum artibus, tum opera, tum facultatibus devincire hominum inter homines societatem.


mors ultima linea rerum est. Quamvis, Scaeva, satis per te tibi consulis et scis, quo tandem pacto deceat maioribus uti, disce, docendus adhuc quae censet amiculus, ut si caecus iter monstrare velit; tamen aspice si quid et nos, quod cures proprium fecisse, loquantur. Si te grata quies et primam somnus in horam delectat, si te pulvis strepitusque rotarum, si laedit caupona, Ferentinum ire iubebo, nam neque divitibus contingunt gaudia solis, nec vixit male, qui natus moriensque fefellit.

Örone döfna sin koos, och hörslen hon tapar, och tyner, Ögonen dunkla sin koos, och synen molnar i mörkre; Kraffter och alt fyker hän, och döden kijkar ur ögon: Wett, och Sinne gå bortt; fördwälmas i dwaas, och i glömsko; Döden är yttersta målet, i dy wij samkas, och ändas.


opinor, hoc sentit moriar. mors ultima linea rerum est. Quamvis, Scaeva, satis per te tibi consulis et scis, quo tandem pacto deceat maioribus uti, disce, docendus adhuc quae censet amiculus, ut si caecus iter monstrare velit; tamen aspice si quid et nos, quod cures proprium fecisse, loquantur. Si te grata quies et primam somnus in horam delectat, si te pulvis strepitusque rotarum, si laedit caupona, Ferentinum ire iubebo,


Ipse deus, simul atque volam, me solvet. opinor, hoc sentit moriar. mors ultima linea rerum est. Quamvis, Scaeva, satis per te tibi consulis et scis, quo tandem pacto deceat maioribus uti, disce, docendus adhuc quae censet amiculus, ut si caecus iter monstrare velit; tamen aspice si quid et nos, quod cures proprium fecisse, loquantur.


“In manicis ot compedibus saevo te sub custode tenebo.” Ipse deus, simul atque volam, me solvet. opinor, hoc sentit moriar. mors ultima linea rerum est. Quamvis, Scaeva, satis per te tibi consulis et scis, quo tandem pacto deceat maioribus uti, disce, docendus adhuc quae censet amiculus, ut si caecus iter monstrare velit;


tollas licet.” “In manicis ot compedibus saevo te sub custode tenebo.” Ipse deus, simul atque volam, me solvet. opinor, hoc sentit moriar. mors ultima linea rerum est.


Cecidere illis animique manusque. Plura locuturo cum verbis guttura Colchis abstulit et calidis laniatum mersit in undis. Quod nisi pennatis serpentibus isset in auras, non exempta foret poenae. Fugit alta superque Pelion umbrosum, Philyreia tecta, superque Othryn et eventu veteris loca nota Cerambi. Hic ope nympharum sublatus in aera pennis, cum gravis infuso tellus foret obruta ponto, Deucalioneas effugit inobrutus undas.

Wij fälte hand och mod. En såg then andre an; men ingen wiste hielpa. Hwar tyckts, som thet rätt nu, will' vndergå, och stielpa. En såg then andre an, med ögon' full af gråt, men ingen hielp i Oß, i Oß war intet råd. Men Gud, en nådig Gud, som lijk wäl inte wille sitt Folck och Foster-fåår i grund föröd', och spille: vpwäckt' i högste nöd, fem wittr' och snälle Män, som hade Konst, och mod; och kunde bot-igän hwad bräst- och sundrigt war.


En hijßn, och häppenheet gick genom alt wårt blod, wij wordo stum och steel: Wij fälte hand och mod. En såg then andre an; men ingen wiste hielpa. Hwar tyckts, som thet rätt nu, will' vndergå, och stielpa. En såg then andre an, med ögon' full af gråt, men ingen hielp i Oß, i Oß war intet råd.


Wår' kinner woro bleek; wårt blod i wåre leder afkåldnad' som en Ijs; wi signade tär neder. En hijßn, och häppenheet gick genom alt wårt blod, wij wordo stum och steel: Wij fälte hand och mod. En såg then andre an; men ingen wiste hielpa. Hwar tyckts, som thet rätt nu, will' vndergå, och stielpa.


Wår fara war så stor, så gräslig war wår nöd, at ther war ingen wåån; man såg en hijslig död. Wår' kinner woro bleek; wårt blod i wåre leder afkåldnad' som en Ijs; wi signade tär neder. En hijßn, och häppenheet gick genom alt wårt blod, wij wordo stum och steel: Wij fälte hand och mod. En såg then andre an; men ingen wiste hielpa.


quis vos in fata parentis armat?” ait. Cecidere illis animique manusque. Plura locuturo cum verbis guttura Colchis abstulit et calidis laniatum mersit in undis. Quod nisi pennatis serpentibus isset in auras, non exempta foret poenae. Fugit alta superque Pelion umbrosum, Philyreia tecta, superque Othryn et eventu veteris loca nota Cerambi.


Ille, cruore fluens, cubito tamen adlevat artus semilacerque toro temptat consurgere et inter tot medius gladios pallentia bracchia tendens “quid facitis, gnatae? quis vos in fata parentis armat?” ait. Cecidere illis animique manusque. Plura locuturo cum verbis guttura Colchis abstulit et calidis laniatum mersit in undis. Quod nisi pennatis serpentibus isset in auras, non exempta foret poenae.


Haud tamen ictus ulla suos spectare potest, oculosque reflectunt caecaque dant saevis aversae vulnera dextris. Ille, cruore fluens, cubito tamen adlevat artus semilacerque toro temptat consurgere et inter tot medius gladios pallentia bracchia tendens “quid facitis, gnatae? quis vos in fata parentis armat?” ait. Cecidere illis animique manusque. Plura locuturo cum verbis guttura Colchis abstulit et calidis laniatum mersit in undis.


His, ut quaeque pia est, hortatibus impia prima est, et ne sit scelerata, facit scelus. Haud tamen ictus ulla suos spectare potest, oculosque reflectunt caecaque dant saevis aversae vulnera dextris. Ille, cruore fluens, cubito tamen adlevat artus semilacerque toro temptat consurgere et inter tot medius gladios pallentia bracchia tendens “quid facitis, gnatae? quis vos in fata parentis armat?” ait. Cecidere illis animique manusque.


μῆνιν ἄειδε θεὰ Πηληϊάδεω Ἀχιλῆος οὐλομένην, ἣ μυρίʼ Ἀχαιοῖς ἄλγεʼ ἔθηκε, πολλὰς δʼ ἰφθίμους ψυχὰς Ἄϊδι προΐαψεν ἡρώων, αὐτοὺς δὲ ἑλώρια τεῦχε κύνεσσιν οἰωνοῖσί τε πᾶσι, Διὸς δʼ ἐτελείετο βουλή, ἐξ οὗ δὴ τὰ πρῶτα διαστήτην ἐρίσαντε Ἀτρεΐδης τε ἄναξ ἀνδρῶν καὶ δῖος Ἀχιλλεύς. τίς τʼ ἄρ σφωε θεῶν ἔριδι ξυνέηκε μάχεσθαι; Λητοῦς καὶ Διὸς υἱός· ὃ γὰρ βασιλῆϊ χολωθεὶς νοῦσον ἀνὰ στρατὸν ὄρσε κακήν, ὀλέκοντο δὲ λαοί, οὕνεκα τὸν Χρύσην ἠτίμασεν ἀρητῆρα Ἀτρεΐδης· ὃ γὰρ ἦλθε θοὰς ἐπὶ νῆας Ἀχαιῶν λυσόμενός τε θύγατρα φέρων τʼ ἀπερείσιʼ ἄποινα, στέμματʼ ἔχων ἐν χερσὶν ἑκηβόλου Ἀπόλλωνος χρυσέῳ ἀνὰ σκήπτρῳ, καὶ λίσσετο πάντας Ἀχαιούς, Ἀτρεΐδα δὲ μάλιστα δύω, κοσμήτορε λαῶν· Ἀτρεΐδαι τε καὶ ἄλλοι ἐϋκνήμιδες Ἀχαιοί, ὑμῖν μὲν θεοὶ δοῖεν Ὀλύμπια δώματʼ ἔχοντες ἐκπέρσαι Πριάμοιο πόλιν, εὖ δʼ οἴκαδʼ ἱκέσθαι·

O Gudinna! besjung det djerfva försåt, som en yngling drifven utaf sitt mod, och af hämndens förförande låga, gick att ställa emot ett hiskligt Odjur i skogen, hvilket i långan tid förhärjat med blodiga käftar Landtmannens hela hopp den hornade boskapens drifter. Ja hvar afton då hem från de grönskande ängarnas parker kreaturen kommo, de frodiga stutarnas skaror, och de med mjölk betungade kor, man saknade altid en eller par som fallit ett blodigt offer för Ulfvens klor och mättat dess buk, med sin välluktångande fetma. Men ren ledsen att mista den ena efter den andra, af de med mjölk betungade kor och af Stutarnes skaror, stod åtföljd utaf blomstrande barn en åldriger husfar, väntande med otålighet hem sina betande hjordar. Ödet ville dock ej att de skulle oskadade komma åter, och med landtglädjande "Möh!" den åldrige fröjda. Då i en hast han vände sig om och kastade blicken som han förut orörligit spänt mot de väntade endast, på sina barn och talte till dem de bevingade orden: kommen låtom oss se hvar hjordarne dröja så länge.


κνίση δʼ οὐρανὸν ἷκεν ἑλισσομένη περὶ καπνῷ. ὣς οἳ μὲν τὰ πένοντο κατὰ στρατόν· οὐδʼ Ἀγαμέμνων λῆγʼ ἔριδος τὴν πρῶτον ἐπηπείλησʼ Ἀχιλῆϊ, ἀλλʼ ὅ γε Ταλθύβιόν τε καὶ Εὐρυβάτην προσέειπε, τώ οἱ ἔσαν κήρυκε καὶ ὀτρηρὼ θεράποντε· ἔρχεσθον κλισίην Πηληϊάδεω Ἀχιλῆος· χειρὸς ἑλόντʼ ἀγέμεν Βρισηΐδα καλλιπάρῃον·

Ja hvar afton då hem från de grönskande ängarnas parker kreaturen kommo, de frodiga stutarnas skaror, och de med mjölk betungade kor, man saknade altid en eller par som fallit ett blodigt offer för Ulfvens klor och mättat dess buk, med sin välluktångande fetma. Men ren ledsen att mista den ena efter den andra, af de med mjölk betungade kor och af Stutarnes skaror, stod åtföljd utaf blomstrande barn en åldriger husfar, väntande med otålighet hem sina betande hjordar. Ödet ville dock ej att de skulle oskadade komma åter, och med landtglädjande "Möh!" den åldrige fröjda. Då i en hast han vände sig om och kastade blicken som han förut orörligit spänt mot de väntade endast, på sina barn och talte till dem de bevingade orden: kommen låtom oss se hvar hjordarne dröja så länge. Måtte ej åter en olycka händt men jag fruktar det mycket.


οἳ δʼ ἀπελυμαίνοντο καὶ εἰς ἅλα λύματα βάλλον, ἕρδον δʼ Ἀπόλλωνι τεληέσσας ἑκατόμβας ταύρων ἠδʼ αἰγῶν παρὰ θῖνʼ ἁλὸς ἀτρυγέτοιο· κνίση δʼ οὐρανὸν ἷκεν ἑλισσομένη περὶ καπνῷ. ὣς οἳ μὲν τὰ πένοντο κατὰ στρατόν· οὐδʼ Ἀγαμέμνων λῆγʼ ἔριδος τὴν πρῶτον ἐπηπείλησʼ Ἀχιλῆϊ, ἀλλʼ ὅ γε Ταλθύβιόν τε καὶ Εὐρυβάτην προσέειπε, τώ οἱ ἔσαν κήρυκε καὶ ὀτρηρὼ θεράποντε· ἔρχεσθον κλισίην Πηληϊάδεω Ἀχιλῆος·


οἳ μὲν ἔπειτʼ ἀναβάντες ἐπέπλεον ὑγρὰ κέλευθα, λαοὺς δʼ Ἀτρεΐδης ἀπολυμαίνεσθαι ἄνωγεν· οἳ δʼ ἀπελυμαίνοντο καὶ εἰς ἅλα λύματα βάλλον, ἕρδον δʼ Ἀπόλλωνι τεληέσσας ἑκατόμβας ταύρων ἠδʼ αἰγῶν παρὰ θῖνʼ ἁλὸς ἀτρυγέτοιο· κνίση δʼ οὐρανὸν ἷκεν ἑλισσομένη περὶ καπνῷ. ὣς οἳ μὲν τὰ πένοντο κατὰ στρατόν· οὐδʼ Ἀγαμέμνων λῆγʼ ἔριδος τὴν πρῶτον ἐπηπείλησʼ Ἀχιλῆϊ, ἀλλʼ ὅ γε Ταλθύβιόν τε καὶ Εὐρυβάτην προσέειπε, τώ οἱ ἔσαν κήρυκε καὶ ὀτρηρὼ θεράποντε·


ἐν δʼ ἀρχὸς ἔβη πολύμητις Ὀδυσσεύς. οἳ μὲν ἔπειτʼ ἀναβάντες ἐπέπλεον ὑγρὰ κέλευθα, λαοὺς δʼ Ἀτρεΐδης ἀπολυμαίνεσθαι ἄνωγεν· οἳ δʼ ἀπελυμαίνοντο καὶ εἰς ἅλα λύματα βάλλον, ἕρδον δʼ Ἀπόλλωνι τεληέσσας ἑκατόμβας ταύρων ἠδʼ αἰγῶν παρὰ θῖνʼ ἁλὸς ἀτρυγέτοιο· κνίση δʼ οὐρανὸν ἷκεν ἑλισσομένη περὶ καπνῷ. ὣς οἳ μὲν τὰ πένοντο κατὰ στρατόν·


Ἀτρεΐδης δʼ ἄρα νῆα θοὴν ἅλα δὲ προέρυσσεν, ἐν δʼ ἐρέτας ἔκρινεν ἐείκοσιν, ἐς δʼ ἑκατόμβην βῆσε θεῷ, ἀνὰ δὲ Χρυσηΐδα καλλιπάρῃον εἷσεν ἄγων· ἐν δʼ ἀρχὸς ἔβη πολύμητις Ὀδυσσεύς. οἳ μὲν ἔπειτʼ ἀναβάντες ἐπέπλεον ὑγρὰ κέλευθα, λαοὺς δʼ Ἀτρεΐδης ἀπολυμαίνεσθαι ἄνωγεν· οἳ δʼ ἀπελυμαίνοντο καὶ εἰς ἅλα λύματα βάλλον, ἕρδον δʼ Ἀπόλλωνι τεληέσσας ἑκατόμβας ταύρων ἠδʼ αἰγῶν παρὰ θῖνʼ ἁλὸς ἀτρυγέτοιο· κνίση δʼ οὐρανὸν ἷκεν ἑλισσομένη περὶ καπνῷ.


τοῦ δʼ οὐχ ἅλιον βέλος ἔκφυγε χειρός, ἀλλʼ ἔβαλʼ ἔνθʼ ἄρα τε φρένες ἔρχαται ἀμφʼ ἁδινὸν κῆρ. ἤριπε δʼ ὡς ὅτε τις δρῦς ἤριπεν ἢ ἀχερωῒς ἠὲ πίτυς βλωθρή, τήν τʼ οὔρεσι τέκτονες ἄνδρες ἐξέταμον πελέκεσσι νεήκεσι νήϊον εἶναι· ὣς ὃ πρόσθʼ ἵππων καὶ δίφρου κεῖτο τανυσθεὶς βεβρυχὼς κόνιος δεδραγμένος αἱματοέσσης. ἠΰτε ταῦρον ἔπεφνε λέων ἀγέληφι μετελθὼν αἴθωνα μεγάθυμον ἐν εἰλιπόδεσσι βόεσσι, ὤλετό τε στενάχων ὑπὸ γαμφηλῇσι λέοντος, ὣς ὑπὸ Πατρόκλῳ Λυκίων ἀγὸς ἀσπιστάων κτεινόμενος μενέαινε, φίλον δʼ ὀνόμηνεν ἑταῖρον· Γλαῦκε πέπον πολεμιστὰ μετʼ ἀνδράσι νῦν σε μάλα χρὴ αἰχμητήν τʼ ἔμεναι καὶ θαρσαλέον πολεμιστήν·

Utan värkan flydde det icke heller ur handen; ty uti Vargens öpnade gap det trängde sig våldsamt krossade benet i nacken och drog honom med sig till jorden, fastnande fast med udden i den. Jag gladdes i själen, då liksom på ett stekspett vargen sprittande hängde. O! att samma kraft jag hade och rörliga lemmar nu, vist skulle ock denne betala dyrt sina offer." Detta talade Gubben, och se med lågande öga trädde en Yngling fram och sad'de bevingade orden: "Fader här skall du finna din man — än kann jag ej skryta af vidtfrejdade år eller af bekämpade mödor, ett likväl jag berömmer mig af, att mod uti bröstet finns, och att ej min arm är heller så blottad på senor."


Denna störtade fram emot mig jag fattade posto höjde med senig arm det långskuggkastande spjutet svängde det åter och fram och slungade slutligt emot'en. Utan värkan flydde det icke heller ur handen; ty uti Vargens öpnade gap det trängde sig våldsamt krossade benet i nacken och drog honom med sig till jorden, fastnande fast med udden i den. Jag gladdes i själen, då liksom på ett stekspett vargen sprittande hängde. O! att samma kraft jag hade och rörliga lemmar nu, vist skulle ock denne betala dyrt sina offer." Detta talade Gubben, och se med lågande öga trädde en Yngling fram och sad'de bevingade orden:


Men då jag såg honom komma i blinken jag fattade spjutet gående modigt till mötes beredd att strida för hjorden. Denna störtade fram emot mig jag fattade posto höjde med senig arm det långskuggkastande spjutet svängde det åter och fram och slungade slutligt emot'en. Utan värkan flydde det icke heller ur handen; ty uti Vargens öpnade gap det trängde sig våldsamt krossade benet i nacken och drog honom med sig till jorden, fastnande fast med udden i den. Jag gladdes i själen, då liksom på ett stekspett vargen sprittande hängde. O! att samma kraft jag hade och rörliga lemmar nu, vist skulle ock denne betala dyrt sina offer."


"O! att samma kraft jag hade och rörliga lemmar nu som förr då jag vallande gick på Lapparnes fjellar värjande Renarnes snabba tropp mot hungriga vargen som ifrån skogens djup frambröt åstundande blodbad. Men då jag såg honom komma i blinken jag fattade spjutet gående modigt till mötes beredd att strida för hjorden. Denna störtade fram emot mig jag fattade posto höjde med senig arm det långskuggkastande spjutet svängde det åter och fram och slungade slutligt emot'en. Utan värkan flydde det icke heller ur handen; ty uti Vargens öpnade gap det trängde sig våldsamt krossade benet i nacken och drog honom med sig till jorden, fastnande fast med udden i den. Jag gladdes i själen, då liksom på ett stekspett vargen sprittande hängde.


Suckande djupt han talade då med sorgelig stämma: "O! att samma kraft jag hade och rörliga lemmar nu som förr då jag vallande gick på Lapparnes fjellar värjande Renarnes snabba tropp mot hungriga vargen som ifrån skogens djup frambröt åstundande blodbad. Men då jag såg honom komma i blinken jag fattade spjutet gående modigt till mötes beredd att strida för hjorden. Denna störtade fram emot mig jag fattade posto höjde med senig arm det långskuggkastande spjutet svängde det åter och fram och slungade slutligt emot'en. Utan värkan flydde det icke heller ur handen; ty uti Vargens öpnade gap det trängde sig våldsamt krossade benet i nacken och drog honom med sig till jorden, fastnande fast med udden i den.


ὃ δʼ ὕστερος ὄρνυτο χαλκῷ Πάτροκλος· τοῦ δʼ οὐχ ἅλιον βέλος ἔκφυγε χειρός, ἀλλʼ ἔβαλʼ ἔνθʼ ἄρα τε φρένες ἔρχαται ἀμφʼ ἁδινὸν κῆρ. ἤριπε δʼ ὡς ὅτε τις δρῦς ἤριπεν ἢ ἀχερωῒς ἠὲ πίτυς βλωθρή, τήν τʼ οὔρεσι τέκτονες ἄνδρες ἐξέταμον πελέκεσσι νεήκεσι νήϊον εἶναι· ὣς ὃ πρόσθʼ ἵππων καὶ δίφρου κεῖτο τανυσθεὶς βεβρυχὼς κόνιος δεδραγμένος αἱματοέσσης. ἠΰτε ταῦρον ἔπεφνε λέων ἀγέληφι μετελθὼν αἴθωνα μεγάθυμον ἐν εἰλιπόδεσσι βόεσσι, ὤλετό τε στενάχων ὑπὸ γαμφηλῇσι λέοντος, ὣς ὑπὸ Πατρόκλῳ Λυκίων ἀγὸς ἀσπιστάων κτεινόμενος μενέαινε, φίλον δʼ ὀνόμηνεν ἑταῖρον·


ἔνθʼ αὖ Σαρπηδὼν μὲν ἀπήμβροτε δουρὶ φαεινῷ, Πατρόκλου δʼ ὑπὲρ ὦμον ἀριστερὸν ἤλυθʼ ἀκωκὴ ἔγχεος, οὐδʼ ἔβαλʼ αὐτόν· ὃ δʼ ὕστερος ὄρνυτο χαλκῷ Πάτροκλος· τοῦ δʼ οὐχ ἅλιον βέλος ἔκφυγε χειρός, ἀλλʼ ἔβαλʼ ἔνθʼ ἄρα τε φρένες ἔρχαται ἀμφʼ ἁδινὸν κῆρ. ἤριπε δʼ ὡς ὅτε τις δρῦς ἤριπεν ἢ ἀχερωῒς ἠὲ πίτυς βλωθρή, τήν τʼ οὔρεσι τέκτονες ἄνδρες ἐξέταμον πελέκεσσι νεήκεσι νήϊον εἶναι· ὣς ὃ πρόσθʼ ἵππων καὶ δίφρου κεῖτο τανυσθεὶς βεβρυχὼς κόνιος δεδραγμένος αἱματοέσσης.


τὼ δʼ αὖτις συνίτην ἔριδος πέρι θυμοβόροιο. ἔνθʼ αὖ Σαρπηδὼν μὲν ἀπήμβροτε δουρὶ φαεινῷ, Πατρόκλου δʼ ὑπὲρ ὦμον ἀριστερὸν ἤλυθʼ ἀκωκὴ ἔγχεος, οὐδʼ ἔβαλʼ αὐτόν· ὃ δʼ ὕστερος ὄρνυτο χαλκῷ Πάτροκλος· τοῦ δʼ οὐχ ἅλιον βέλος ἔκφυγε χειρός, ἀλλʼ ἔβαλʼ ἔνθʼ ἄρα τε φρένες ἔρχαται ἀμφʼ ἁδινὸν κῆρ. ἤριπε δʼ ὡς ὅτε τις δρῦς ἤριπεν ἢ ἀχερωῒς ἠὲ πίτυς βλωθρή, τήν τʼ οὔρεσι τέκτονες ἄνδρες ἐξέταμον πελέκεσσι νεήκεσι νήϊον εἶναι·


τὼ δʼ ἰθυνθήτην, ἐν δὲ ῥυτῆρσι τάνυσθεν· τὼ δʼ αὖτις συνίτην ἔριδος πέρι θυμοβόροιο. ἔνθʼ αὖ Σαρπηδὼν μὲν ἀπήμβροτε δουρὶ φαεινῷ, Πατρόκλου δʼ ὑπὲρ ὦμον ἀριστερὸν ἤλυθʼ ἀκωκὴ ἔγχεος, οὐδʼ ἔβαλʼ αὐτόν· ὃ δʼ ὕστερος ὄρνυτο χαλκῷ Πάτροκλος· τοῦ δʼ οὐχ ἅλιον βέλος ἔκφυγε χειρός, ἀλλʼ ἔβαλʼ ἔνθʼ ἄρα τε φρένες ἔρχαται ἀμφʼ ἁδινὸν κῆρ.


πολέες δʼ ἀμφʼ αὐτὸν ἑταῖροι πρηνέες ἐν κονίῃσιν ὀδὰξ λαζοίατο γαῖαν. ὣς ἔφατʼ, οὐδʼ ἄρα πώ οἱ ἐπεκραίαινε Κρονίων, ἀλλʼ ὅ γε δέκτο μὲν ἱρά, πόνον δʼ ἀμέγαρτον ὄφελλεν. αὐτὰρ ἐπεί ῥʼ εὔξαντο καὶ οὐλοχύτας προβάλοντο, αὐέρυσαν μὲν πρῶτα καὶ ἔσφαξαν καὶ ἔδειραν, μηρούς τʼ ἐξέταμον κατά τε κνίσῃ ἐκάλυψαν δίπτυχα ποιήσαντες, ἐπʼ αὐτῶν δʼ ὠμοθέτησαν. καὶ τὰ μὲν ἂρ σχίζῃσιν ἀφύλλοισιν κατέκαιον, σπλάγχνα δʼ ἄρʼ ἀμπείραντες ὑπείρεχον Ἡφαίστοιο. αὐτὰρ ἐπεὶ κατὰ μῆρε κάη καὶ σπλάγχνα πάσαντο, μίστυλλόν τʼ ἄρα τἆλλα καὶ ἀμφʼ ὀβελοῖσιν ἔπειραν, ὤπτησάν τε περιφραδέως, ἐρύσαντό τε πάντα.

Djuret till marken damp och bet med tändren i jorden. Stolt öfver segern Ynglingen då med bitande stämma gäckade det och log och sade de vingade orden: Spring än om du förmår att härja de frodiga hjordar oförskämde men knapt jag tror du skall resa dig mera; ty skönt ligger du der och pustar med blodiga käftar. Sade och tog från marken en sten mångpundig till vigten höjde med begge händren den upp och krossade med den Ulfvens hufvud, hans lif flög ut ur de gapande hålen. Skyndsamt hängde han se'n med remmen sin bössa på axeln fattade hulpen af brodren i Ulfvens ben och att släpa den öfver stockar och stenar hem med ilande snabbhet.


Som då i Etnas djup Häfaistos kunnig i konstvärk smider en härdad hjelm till Hjeltars skygd uti strider, klippan dånar af hammarens slag och gnistrorne spraka vidtomkring; så ock vid slaget af ynglingens bösskolf blodet ur såret sprutade fram, så skallade bergen. Djuret till marken damp och bet med tändren i jorden. Stolt öfver segern Ynglingen då med bitande stämma gäckade det och log och sade de vingade orden: Spring än om du förmår att härja de frodiga hjordar oförskämde men knapt jag tror du skall resa dig mera; ty skönt ligger du der och pustar med blodiga käftar. Sade och tog från marken en sten mångpundig till vigten höjde med begge händren den upp och krossade med den Ulfvens hufvud, hans lif flög ut ur de gapande hålen.


Gossen störtade fram rakt styrande stegen emot det; höjde så oförfärad upp sin bössa i vädret och med en väldig arm slog kolfven i Vilddjurets panna. Som då i Etnas djup Häfaistos kunnig i konstvärk smider en härdad hjelm till Hjeltars skygd uti strider, klippan dånar af hammarens slag och gnistrorne spraka vidtomkring; så ock vid slaget af ynglingens bösskolf blodet ur såret sprutade fram, så skallade bergen. Djuret till marken damp och bet med tändren i jorden. Stolt öfver segern Ynglingen då med bitande stämma gäckade det och log och sade de vingade orden: Spring än om du förmår att härja de frodiga hjordar oförskämde men knapt jag tror du skall resa dig mera; ty skönt ligger du der och pustar med blodiga käftar.


Djuret dog dock ej straxt men kunde ej heller fly undan utan reste sig upp och visade tändernas rader, blänkande hemsk liksom hvitlimmade grifter i mörkret. Gossen störtade fram rakt styrande stegen emot det; höjde så oförfärad upp sin bössa i vädret och med en väldig arm slog kolfven i Vilddjurets panna. Som då i Etnas djup Häfaistos kunnig i konstvärk smider en härdad hjelm till Hjeltars skygd uti strider, klippan dånar af hammarens slag och gnistrorne spraka vidtomkring; så ock vid slaget af ynglingens bösskolf blodet ur såret sprutade fram, så skallade bergen. Djuret till marken damp och bet med tändren i jorden. Stolt öfver segern


Flög såsnart skottet brann som en pil ur kojan att skåda om vildjuret låg dödt på marken eller om endast såradt det blifvit och sökte att fly den hotande faran — Ej gick skottet förgäfves en kula drabbade buken tvärt igenom den gick och plågade värre än hungern Djuret dog dock ej straxt men kunde ej heller fly undan utan reste sig upp och visade tändernas rader, blänkande hemsk liksom hvitlimmade grifter i mörkret. Gossen störtade fram rakt styrande stegen emot det; höjde så oförfärad upp sin bössa i vädret och med en väldig arm slog kolfven i Vilddjurets panna. Som då i Etnas djup Häfaistos kunnig i konstvärk smider en härdad hjelm till Hjeltars skygd uti strider, klippan dånar af hammarens slag och gnistrorne spraka vidtomkring; så ock vid slaget af ynglingens bösskolf blodet ur såret sprutade fram, så skallade bergen. Djuret till marken damp och bet med tändren i jorden.


Ἑκτόρεον δὲ χιτῶνα περὶ στήθεσσι δαΐξαι χαλκῷ ῥωγαλέον· πολέες δʼ ἀμφʼ αὐτὸν ἑταῖροι πρηνέες ἐν κονίῃσιν ὀδὰξ λαζοίατο γαῖαν. ὣς ἔφατʼ, οὐδʼ ἄρα πώ οἱ ἐπεκραίαινε Κρονίων, ἀλλʼ ὅ γε δέκτο μὲν ἱρά, πόνον δʼ ἀμέγαρτον ὄφελλεν. αὐτὰρ ἐπεί ῥʼ εὔξαντο καὶ οὐλοχύτας προβάλοντο, αὐέρυσαν μὲν πρῶτα καὶ ἔσφαξαν καὶ ἔδειραν, μηρούς τʼ ἐξέταμον κατά τε κνίσῃ ἐκάλυψαν δίπτυχα ποιήσαντες, ἐπʼ αὐτῶν δʼ ὠμοθέτησαν. καὶ τὰ μὲν ἂρ σχίζῃσιν ἀφύλλοισιν κατέκαιον, σπλάγχνα δʼ ἄρʼ ἀμπείραντες ὑπείρεχον Ἡφαίστοιο.


Ζεῦ κύδιστε μέγιστε κελαινεφὲς αἰθέρι ναίων μὴ πρὶν ἐπʼ ἠέλιον δῦναι καὶ ἐπὶ κνέφας ἐλθεῖν πρίν με κατὰ πρηνὲς βαλέειν Πριάμοιο μέλαθρον αἰθαλόεν, πρῆσαι δὲ πυρὸς δηΐοιο θύρετρα, Ἑκτόρεον δὲ χιτῶνα περὶ στήθεσσι δαΐξαι χαλκῷ ῥωγαλέον· πολέες δʼ ἀμφʼ αὐτὸν ἑταῖροι πρηνέες ἐν κονίῃσιν ὀδὰξ λαζοίατο γαῖαν. ὣς ἔφατʼ, οὐδʼ ἄρα πώ οἱ ἐπεκραίαινε Κρονίων, ἀλλʼ ὅ γε δέκτο μὲν ἱρά, πόνον δʼ ἀμέγαρτον ὄφελλεν. αὐτὰρ ἐπεί ῥʼ εὔξαντο καὶ οὐλοχύτας προβάλοντο, αὐέρυσαν μὲν πρῶτα καὶ ἔσφαξαν καὶ ἔδειραν, μηρούς τʼ ἐξέταμον κατά τε κνίσῃ ἐκάλυψαν δίπτυχα ποιήσαντες, ἐπʼ αὐτῶν δʼ ὠμοθέτησαν.


τοῖσιν δʼ εὐχόμενος μετέφη κρείων Ἀγαμέμνων· Ζεῦ κύδιστε μέγιστε κελαινεφὲς αἰθέρι ναίων μὴ πρὶν ἐπʼ ἠέλιον δῦναι καὶ ἐπὶ κνέφας ἐλθεῖν πρίν με κατὰ πρηνὲς βαλέειν Πριάμοιο μέλαθρον αἰθαλόεν, πρῆσαι δὲ πυρὸς δηΐοιο θύρετρα, Ἑκτόρεον δὲ χιτῶνα περὶ στήθεσσι δαΐξαι χαλκῷ ῥωγαλέον· πολέες δʼ ἀμφʼ αὐτὸν ἑταῖροι πρηνέες ἐν κονίῃσιν ὀδὰξ λαζοίατο γαῖαν. ὣς ἔφατʼ, οὐδʼ ἄρα πώ οἱ ἐπεκραίαινε Κρονίων, ἀλλʼ ὅ γε δέκτο μὲν ἱρά, πόνον δʼ ἀμέγαρτον ὄφελλεν.


βοῦν δὲ περιστήσαντο καὶ οὐλοχύτας ἀνέλοντο· τοῖσιν δʼ εὐχόμενος μετέφη κρείων Ἀγαμέμνων· Ζεῦ κύδιστε μέγιστε κελαινεφὲς αἰθέρι ναίων μὴ πρὶν ἐπʼ ἠέλιον δῦναι καὶ ἐπὶ κνέφας ἐλθεῖν πρίν με κατὰ πρηνὲς βαλέειν Πριάμοιο μέλαθρον αἰθαλόεν, πρῆσαι δὲ πυρὸς δηΐοιο θύρετρα, Ἑκτόρεον δὲ χιτῶνα περὶ στήθεσσι δαΐξαι χαλκῷ ῥωγαλέον· πολέες δʼ ἀμφʼ αὐτὸν ἑταῖροι πρηνέες ἐν κονίῃσιν ὀδὰξ λαζοίατο γαῖαν.


Ἑκτόρεον δὲ χιτῶνα περὶ στήθεσσι δαΐξαι, χαλκῷ ῥωγαλέον, πολέες δʼ ἀμφʼ αὐτὸν ἑταῖροι πρηνέες ἐν κονίῃσιν ὀδὰξ λαζοίατο γαῖαν. πολλὰ δὲ καὶ ἄλλα ἔχοι τις ἂν εἰπεῖν παρʼ Ὁμήρῳ παιδεύματα καὶ διδάγματα ἀνδρεῖα καὶ βασιλικά, ὑπὲρ ὧν ἴσως μακρότερον τοῦ νῦν ἐπεξιέναι. πλὴν ὅτι γε τὴν αὑτοῦ γνώμην ἅπασαν ἀποδείκνυται σαφῶς, ὅτι πάντων ἄριστον οἴεται δεῖν τὸν βασιλέα εἶναι,μάλιστα δὲ ἐπὶ τοῦ Ἀγαμέμνονος, ὅτε τὸ πρῶτον παρατάττει τὴν στρατιὰν καὶ τοὺς ἡγεμόνας σύμπαντας καταλέγει καὶ τὸ πλῆθος τῶν νεῶν. ἐκεῖ γὰρ οὐδὲ ἅμιλλαν τῶν ἄλλων οὐδενὶ καταλέλοιπεν ἡρώων πρὸς αὐτόν, ἀλλʼ ὅσον ταῦρος ἀγέλης ὑπερφέρει κατὰ ῥώμην καὶ μέγεθος, τοσοῦτον διαφέρειν φησὶ τὸν βασιλέα, οὕτως λέγων· ἠύτε βοῦς ἀγέληφι μέγʼ ἔξοχος ἔπλετο πάντων ταῦρος·


πολὺ δὲ μᾶλλον ὡς Ὅμηρος πεποίηκεν εὐχόμενον τὸν βασιλέα τῶν πάντων Ἑλλήνων, Ζεῦ κύδιστε, μέγιστε, κελαινεφές, αἰθέρι ναίων, μὴ πρὶν ἐπʼ ἠέλιον δῦναι καὶ ἐπὶ κνέφας ἐλθεῖν, πρίν με καταπρηνὲς βαλέειν Πριάμοιο μέλαθρον αἰθαλόεν, πρῆσαι δὲ πυρὸς δηίοιο θύρετρα· Ἑκτόρεον δὲ χιτῶνα περὶ στήθεσσι δαΐξαι, χαλκῷ ῥωγαλέον, πολέες δʼ ἀμφʼ αὐτὸν ἑταῖροι πρηνέες ἐν κονίῃσιν ὀδὰξ λαζοίατο γαῖαν. πολλὰ δὲ καὶ ἄλλα ἔχοι τις ἂν εἰπεῖν παρʼ Ὁμήρῳ παιδεύματα καὶ διδάγματα ἀνδρεῖα καὶ βασιλικά, ὑπὲρ ὧν ἴσως μακρότερον τοῦ νῦν ἐπεξιέναι. πλὴν ὅτι γε τὴν αὑτοῦ γνώμην ἅπασαν ἀποδείκνυται σαφῶς, ὅτι πάντων ἄριστον οἴεται δεῖν τὸν βασιλέα εἶναι,μάλιστα δὲ ἐπὶ τοῦ Ἀγαμέμνονος, ὅτε τὸ πρῶτον παρατάττει τὴν στρατιὰν καὶ τοὺς ἡγεμόνας σύμπαντας καταλέγει καὶ τὸ πλῆθος τῶν νεῶν. ἐκεῖ γὰρ οὐδὲ ἅμιλλαν τῶν ἄλλων οὐδενὶ καταλέλοιπεν ἡρώων πρὸς αὐτόν, ἀλλʼ ὅσον ταῦρος ἀγέλης ὑπερφέρει κατὰ ῥώμην καὶ μέγεθος, τοσοῦτον διαφέρειν φησὶ τὸν βασιλέα, οὕτως λέγων·


εἴθʼ ἄπυρον καλὸν γενοίμαν μέγα χρυσίον, καί με γυνὴ καλὴ φοροίη. πολὺ δὲ μᾶλλον ὡς Ὅμηρος πεποίηκεν εὐχόμενον τὸν βασιλέα τῶν πάντων Ἑλλήνων, Ζεῦ κύδιστε, μέγιστε, κελαινεφές, αἰθέρι ναίων, μὴ πρὶν ἐπʼ ἠέλιον δῦναι καὶ ἐπὶ κνέφας ἐλθεῖν, πρίν με καταπρηνὲς βαλέειν Πριάμοιο μέλαθρον αἰθαλόεν, πρῆσαι δὲ πυρὸς δηίοιο θύρετρα· Ἑκτόρεον δὲ χιτῶνα περὶ στήθεσσι δαΐξαι, χαλκῷ ῥωγαλέον, πολέες δʼ ἀμφʼ αὐτὸν ἑταῖροι πρηνέες ἐν κονίῃσιν ὀδὰξ λαζοίατο γαῖαν. πολλὰ δὲ καὶ ἄλλα ἔχοι τις ἂν εἰπεῖν παρʼ Ὁμήρῳ παιδεύματα καὶ διδάγματα ἀνδρεῖα καὶ βασιλικά, ὑπὲρ ὧν ἴσως μακρότερον τοῦ νῦν ἐπεξιέναι. πλὴν ὅτι γε τὴν αὑτοῦ γνώμην ἅπασαν ἀποδείκνυται σαφῶς, ὅτι πάντων ἄριστον οἴεται δεῖν τὸν βασιλέα εἶναι,μάλιστα δὲ ἐπὶ τοῦ Ἀγαμέμνονος, ὅτε τὸ πρῶτον παρατάττει τὴν στρατιὰν καὶ τοὺς ἡγεμόνας σύμπαντας καταλέγει καὶ τὸ πλῆθος τῶν νεῶν.


ἢ νὴ Δία τὰς τῶν Ἀττικῶν σκολιῶν τε καὶ ἐποινίων εὐχάς, οὐ βασιλεῦσι πρεπούσας, ἀλλὰ δημόταις καὶ φράτορσιν ἱλαροῖς καὶ σφόδρα ἀνειμένοις, ʽβ. π. λ. ιιι π. 649ʼ εἴθε λύρα καλὴ γενοίμαν ἐλεφαντίνη, καὶ με καλοὶ παῖδες φορέοιεν Διονύσιον ἐς χορόν. εἴθʼ ἄπυρον καλὸν γενοίμαν μέγα χρυσίον, καί με γυνὴ καλὴ φοροίη. πολὺ δὲ μᾶλλον ὡς Ὅμηρος πεποίηκεν εὐχόμενον τὸν βασιλέα τῶν πάντων Ἑλλήνων, Ζεῦ κύδιστε, μέγιστε, κελαινεφές, αἰθέρι ναίων, μὴ πρὶν ἐπʼ ἠέλιον δῦναι καὶ ἐπὶ κνέφας ἐλθεῖν, πρίν με καταπρηνὲς βαλέειν Πριάμοιο μέλαθρον αἰθαλόεν, πρῆσαι δὲ πυρὸς δηίοιο θύρετρα· Ἑκτόρεον δὲ χιτῶνα περὶ στήθεσσι δαΐξαι, χαλκῷ ῥωγαλέον, πολέες δʼ ἀμφʼ αὐτὸν ἑταῖροι πρηνέες ἐν κονίῃσιν ὀδὰξ λαζοίατο γαῖαν. πολλὰ δὲ καὶ ἄλλα ἔχοι τις ἂν εἰπεῖν παρʼ Ὁμήρῳ παιδεύματα καὶ διδάγματα ἀνδρεῖα καὶ βασιλικά, ὑπὲρ ὧν ἴσως μακρότερον τοῦ νῦν ἐπεξιέναι.


Anacr. fr. 2 ἢ νὴ Δία τὰς τῶν Ἀττικῶν σκολιῶν τε καὶ ἐποινίων εὐχάς, οὐ βασιλεῦσι πρεπούσας, ἀλλὰ δημόταις καὶ φράτορσιν ἱλαροῖς καὶ σφόδρα ἀνειμένοις, ʽβ. π. λ. ιιι π. 649ʼ εἴθε λύρα καλὴ γενοίμαν ἐλεφαντίνη, καὶ με καλοὶ παῖδες φορέοιεν Διονύσιον ἐς χορόν. εἴθʼ ἄπυρον καλὸν γενοίμαν μέγα χρυσίον, καί με γυνὴ καλὴ φοροίη. πολὺ δὲ μᾶλλον ὡς Ὅμηρος πεποίηκεν εὐχόμενον τὸν βασιλέα τῶν πάντων Ἑλλήνων, Ζεῦ κύδιστε, μέγιστε, κελαινεφές, αἰθέρι ναίων, μὴ πρὶν ἐπʼ ἠέλιον δῦναι καὶ ἐπὶ κνέφας ἐλθεῖν, πρίν με καταπρηνὲς βαλέειν Πριάμοιο μέλαθρον αἰθαλόεν, πρῆσαι δὲ πυρὸς δηίοιο θύρετρα· Ἑκτόρεον δὲ χιτῶνα περὶ στήθεσσι δαΐξαι, χαλκῷ ῥωγαλέον, πολέες δʼ ἀμφʼ αὐτὸν ἑταῖροι πρηνέες ἐν κονίῃσιν ὀδὰξ λαζοίατο γαῖαν.


Quid non mortalia pectora cogis, auri sacra fames? Postquam pavor ossa reliquit, delectos populi ad proceres primumque parentem monstra deum refero, et quae sit sententia posco. Omnibus idem animus, scelerata excedere terra, linqui pollutum hospitium, et dare classibus austros. Ergo instauramus Polydoro funus, et ingens aggeritur tumulo tellus; stant Manibus arae, caeruleis maestae vittis atraque cupresso, et circum Iliades crinem de more solutae;

3. O hvad väg, som I till ära gån och till bröd, I män, som segrar vinnen, stater styren eller ådror slån — guldets helga hunger, ryktets minnen, hvartill tvingen I ej menskosinnen? 4. Öppnas templet ej för bättre köp än med hjertats suck och likars klander? *Armand* dit på listens repbro kröp, på en bro af lik gick *Alexander*, och på samma bro gick du, . . . *ander!* 5. Grymma lagar! Ack, till denna trakt skall mordengeln sträcka ut sin långa, bistra jernarm!


Ve, o ve, de arma bergsmanslurkar! 3. O hvad väg, som I till ära gån och till bröd, I män, som segrar vinnen, stater styren eller ådror slån — guldets helga hunger, ryktets minnen, hvartill tvingen I ej menskosinnen? 4. Öppnas templet ej för bättre köp än med hjertats suck och likars klander? *Armand* dit på listens repbro kröp, på en bro af lik gick *Alexander*, och på samma bro gick du, . . . *ander!* 5. Grymma lagar!


2. Du var ämnad, bror, till missionär att omvända hedningar och turkar — men bland kristna, Saul, nu du bär skräck och död i plåsterbref och burkar! Ve, o ve, de arma bergsmanslurkar! 3. O hvad väg, som I till ära gån och till bröd, I män, som segrar vinnen, stater styren eller ådror slån — guldets helga hunger, ryktets minnen, hvartill tvingen I ej menskosinnen? 4. Öppnas templet ej för bättre köp än med hjertats suck och likars klander? *Armand* dit på listens repbro kröp, på en bro af lik gick *Alexander*, och på samma bro gick du, . . . *ander!*


Ack, jag trodde, genom lifvets år att det skulle bli ditt vademecum, men — det stannade vid *album græcum!* 2. Du var ämnad, bror, till missionär att omvända hedningar och turkar — men bland kristna, Saul, nu du bär skräck och död i plåsterbref och burkar! Ve, o ve, de arma bergsmanslurkar! 3. O hvad väg, som I till ära gån och till bröd, I män, som segrar vinnen, stater styren eller ådror slån — guldets helga hunger, ryktets minnen, hvartill tvingen I ej menskosinnen? 4. Öppnas templet ej för bättre köp än med hjertats suck och likars klander?


1. Mins du, bror, gymnasium och din vår, då, som jag, du las ditt *purum græcum?* Ack, jag trodde, genom lifvets år att det skulle bli ditt vademecum, men — det stannade vid *album græcum!* 2. Du var ämnad, bror, till missionär att omvända hedningar och turkar — men bland kristna, Saul, nu du bär skräck och död i plåsterbref och burkar! Ve, o ve, de arma bergsmanslurkar! 3. O hvad väg, som I till ära gån och till bröd, I män, som segrar vinnen, stater styren eller ådror slån — guldets helga hunger, ryktets minnen, hvartill tvingen I ej menskosinnen?


Ille, ut opes fractae Teucrum, et Fortuna recessit, res Agamemnonias victriciaque arma secutus, fas omne abrumpit; Polydorum obtruncat, et auro vi potitur. Quid non mortalia pectora cogis, auri sacra fames? Postquam pavor ossa reliquit, delectos populi ad proceres primumque parentem monstra deum refero, et quae sit sententia posco. Omnibus idem animus, scelerata excedere terra, linqui pollutum hospitium, et dare classibus austros. Ergo instauramus Polydoro funus, et ingens aggeritur tumulo tellus;


Hunc Polydorum auri quondam cum pondere magno infelix Priamus furtim mandarat alendum Threicio regi, cum iam diffideret armis Dardaniae, cingique urbem obsidione videret. Ille, ut opes fractae Teucrum, et Fortuna recessit, res Agamemnonias victriciaque arma secutus, fas omne abrumpit; Polydorum obtruncat, et auro vi potitur. Quid non mortalia pectora cogis, auri sacra fames? Postquam pavor ossa reliquit, delectos populi ad proceres primumque parentem monstra deum refero, et quae sit sententia posco. Omnibus idem animus, scelerata excedere terra, linqui pollutum hospitium, et dare classibus austros.


Tum vero ancipiti mentem formidine pressus obstipui, steteruntque comae et vox faucibus haesit. Hunc Polydorum auri quondam cum pondere magno infelix Priamus furtim mandarat alendum Threicio regi, cum iam diffideret armis Dardaniae, cingique urbem obsidione videret. Ille, ut opes fractae Teucrum, et Fortuna recessit, res Agamemnonias victriciaque arma secutus, fas omne abrumpit; Polydorum obtruncat, et auro vi potitur. Quid non mortalia pectora cogis, auri sacra fames? Postquam pavor ossa reliquit, delectos populi ad proceres primumque parentem monstra deum refero, et quae sit sententia posco.


nam Polydorus ego; hic confixum ferrea texit telorum seges et iaculis increvit acutis. Tum vero ancipiti mentem formidine pressus obstipui, steteruntque comae et vox faucibus haesit. Hunc Polydorum auri quondam cum pondere magno infelix Priamus furtim mandarat alendum Threicio regi, cum iam diffideret armis Dardaniae, cingique urbem obsidione videret. Ille, ut opes fractae Teucrum, et Fortuna recessit, res Agamemnonias victriciaque arma secutus, fas omne abrumpit; Polydorum obtruncat, et auro vi potitur. Quid non mortalia pectora cogis, auri sacra fames?